Hvordan møttes dere?
Vi kjente hverandre som barn, vi hang i...
-Dere vokste opp i samme nabolag. -Ja.
Jeg hang i hans nabolag.
-Bodde du i Kenmare? -Stemmer.
Jeg var i Prince, Elizabeth og Spring Street.
Så han er egentlig den eneste som vet hvor jeg kom fra, som jeg kjente,
og som kjente verdenen som formet filmene vi laget.
Hvor lenge er det siden dere jobbet sammen før The Irishman?
-Hvor lenge er det siden Casino? -Tjueto år.
Det var du også.
Jeg var imponert over hvor seriøst du tok det,
-for du skrev et langt manuskriptutkast. -Ja.
Og...
Men denne... I Heard You Paint Houses er en fantastisk bok.
Du nevnte den for meg først hjemme hos deg i New York.
-Jeg ga den til deg da vi pratet. -Ja, og du sa:
"Vi skal lage en film..."
Jeg leste den for lenge siden.
-Du hadde lest den. -Jeg fikk den på golfbanen.
-Interessant. -Fyren sa det da:
"Dere kommer til å lage denne filmen."
Jeg sa: "Ok, ha det."
Og så kom...
-Jeg tenkte det samme. -Gjorde du?
Det var ikke hensikten at vi skulle jobbe sammen igjen.
Men vi endte der ved hjelp av elimineringsprosessen
-og interesse og... -Det er interessant
at dette er annerledes fordi det er fra virkeligheten.
Det handler om vår verden, vårt USA...
Og utspiller seg i en kontekst av organisert kriminalitet,
men det er bare konteksten.
Filmen er egentlig...
Etter hvert som vi blir eldre, ser vi på denne verdenen
og karakterene i den som mennesker som står hverandre nær,
er lojale, er glade i hverandre. Og sviket er uunngåelig.
Jeg vet hvordan du har det, Frank. Tro meg.
Jeg har sagt det før, vi prøvde alt for å hjelpe ham. Det vet du.
Du prøvde. Han kan skylde seg selv.
Historien passet med alderen vår.
-Ja. -Det var rart.
Det gjør filmen mer intim og personlig.
Den har et stort lerret, men holder seg til de tre karene,
-og det de har... -Det er en refleksjon av tiden.
Det var en fryd å lage denne filmen, for den passet perfekt til karakterene.
Vi trengte ikke å snakke mye om karakterene.
Al og jeg hadde noen scener sammen, som jeg hadde lest gjennom.
Jeg sa: "Jeg håper ikke han skal brøle til meg
slik jeg vet Al kan, for hva skal jeg gjøre da? Brøle tilbake?"
Og han svarte: "Du skal ikke være høylydt i denne scenen."
Jeg sa: "Flott. Så lenge han ikke brøler til meg..."
-Nei, det er ut i luften. -Ja, det sa du.
"Pokker ta dere. Si de skal..." Det var ikke rettet mot meg.
Du sa: "Skal vi ta det på sparket?" Jeg sa: "Som du vil,
men jeg tror han vil du skal hisse deg opp litt."
Beklager, men er det en annen grunn eller noe?
En annen grunn? Dette er min fagforening!
Det er min fagforening!
Det er en reflekterende film. Den minner om et kammerspill.
Den har action og alt annet. Den har skalaen.
Men den burde likevel holde tempoet til
måten vi tenker på nå, når vi ser tilbake.
Og det var perfekt til
-dette materialet. -Den er veldig lang.
Vurderte du det i prosessen?
Hvordan den vil fungere for publikum?
Dagens publikum, og kinoene hvor de ser filmene, alt endrer seg.
Det er den største revolusjonen siden lydfilmen kom i 1927.
Jeg tok en sjanse og sa: "Jeg kan ikke lage filmen for noe.
Jeg kan ikke lage den for én kino... La oss bare lage den."
-Vi forplikter oss til filmen. -Ja.
Har du lyst til å se den,
får du se mye av disse menneskene i den verdenen.
Det er mange tøffinger her. Sa han det?
-Du er vel ikke redd for tøffinger? -Nei.
Som jeg trodde.
Vi snakker om karakterene like mye som vi snakker om...
De er jo ekte.
-Ja. -De eksisterte,
-disse tre... -Det gjør det lettere.
Det hjelper. Dessverre er ikke karakterene i live.
Det hjelper når de er i live.
-Ja. -Du kan snakke med dem
-og være sammen med dem.
-Men karakteren din var berømt. -Ja.
-Du hadde mye å bruke. -Jeg hadde mange klipp.
-Hørte du mye på stemmen hans? -Ja.
-Ja, den var topp. -Ja, det hjalp.
Å gjøre research nå,
med kombinasjonen av bilder og lesing, det å kunne se den ekte personen...
Det gjør inntrykk.
Det flotte med historien om disse tre karene,
er at det er en klassisk historie om lojalitet,
brorskap og svik.
-Men svik for en grunn folk kan forstå. -Nødvendighet.
Når man tenker over det, er det et sprøtt forhold.
-Jeg vet det. -De sover i samme rom.
De må. Med livvakter.
Skal han være i rommet ved siden av hvis noe skjer?
Skal han være i gangen? Jeg tror ikke det.
Jeg likte hvordan Bob snakker som fortelleren.
Det var som jeg selv skulle fortalt om hvordan det var da jeg kom hit.
Det gjorde det virkelig. Dette skjedde faktisk.
Han er der. Fyren som forteller, er der.
-Var der. -Det var som militæret.
Fulgte du ordre, gjorde det rette,
så ble du belønnet.
Men som du sier, dere spilte karakterene,
og etter hvert som dere kom inn i det, trengte dere ikke øve...
-Vi øvde ikke. -Det er noe som skjer...
Den er basert på ekte mennesker, men hvem vet hva som egentlig skjedde?
Det du føler, er den ekte relasjonen mellom alle tre.
Russell er interessant, fordi han er motsatt av det vi vanligvis...
-Får se fra meg? -Ja.
Du sa: "Du skal ikke spille gangsteren du vanligvis spiller."
Sjefene snakket med gamlingen.
Gamlingen sa til sønnen Jack at han ikke måtte glemme hvem faen han skylder.
Jeg sa til ham: "Får jeg ikke den rollen, spiller jeg Tony Pro."
Han sa: "Nei. Du får ikke den rollen."
-Du satte ham med ham. -Forståelig.
Man må inkludere Tony. Grunnen til at han klamrer seg
til livet, er på grunn av deg.
Hvem vet hva som egentlig skjedde? Dette er én versjon av det,
men sannheten ligger i relasjonene,
og sannheten ligger i relasjonene i den verdenen.
Jimmy Hoffa var den mest populære etter presidenten...
-Ja. ...på den tiden.
-Ja. -Vi glemmer det.
Man glemmer fagforeningene, og innsatsen for å gi arbeidere grei lønn.
Han ble sint på hele Kennedy-opplegget. Så er det den scenen hvor du sier:
"Han kommer aldri til å tilgi at jeg ga penger til Nixon!"
Ja.
Herregud. Hva har du gjort? Uansett hva man gjør, blir det feil.
Og karakteren sier:
"Det går bra."
Men du kan se på blikket at det ikke stemmer.
Husker dere scenen hvor jeg spør Bob
-om å ta livet av Tony Pro? -Hysterisk.
Tror du Russ vil ta seg av fyren?
Det er komplisert.
Han sier: "Du må forstå.
Jeg har bygget dette. Det er rent.
Det er fremgang. Det er visjonært."
Men han sier: "Nei, beklager.
-Han er for høyt oppe." -Han kommer aldri til å gjøre det.
Han ville aldri tillatt det.
"Jeg ville gjort det selv, men jeg er for kjent."
Han sier: "Jeg skulle drept jævelen selv, men jeg kan ikke."
Det er galskap, de snakker om noens liv, og å drepe noen.
Nei, i den verdenen var det snakk om en eliminering.
Nettopp.
-Han måtte bort. -Han var i veien.
-Veldig. -Ja.
Det er utenkelig.
Ja, men etter samtalen du har med Tony?
-Jeg er ferdig. -"Samtalen."
Herregud.
-Den går ikke bra. -Du lot gamlingen slåss.
Ja, jeg vet det. Stephen hoppet på ham.
-Herregud. -Tony Pro hatet ham.
Jeg vet det.
-Den ekte Tony Pro hatet Jimmy Hoffa. -Ja.
Hatet ham virkelig.
Han ville drepe deg mange ganger.
De begynte sammen, så delte de seg.
-På grunn av makt. -Det var makt.
Hva med Tony? Han har mafiaen i ryggen, men du har fagforeningen,
-som du skapte. -Stemmer.
Har han fritt leide fordi han er gangster?
Jimmy forstod det bare ikke.
Jeg vet. Forsto ikke.
Han hadde et bilde av hvordan ting var.
Han trodde nok ikke at det kom til å skje med ham.
Nei, du sier: "Det tør de ikke."
De tør ikke!
-Ikke si... -De tør ikke.
-Jimmy... -Kom igjen, Frank.
Ikke si at de ikke tør.
Og så...
-De har sine metoder. -Ja.
Folk spør meg om Hoffas forsvinning. Jeg aner ikke.
Dette er ifølge boken og Charles Brandt. Det kan godt stemme.
-Poenget er at han forsvant. -Det stemmer.
Teorien om at han ble stappet i en tønne på østkysten, er latterlig.
Den historien er så enkel.
-Sånn er det. -Det morsomme er at
karakteren min, som førte dere sammen,
han prøvde å redde deg mange ganger, men du lyttet ikke.
Jimmy skjønte ikke at han prøvde å redde ham.
Han ville ikke at det skulle skje, men visste det var opp til Jimmy selv.
-Det var interessant. -Når det gjelder dem,
må man til slutt si: "Vi prøvde alt vi kunne."
-"Vi prøvde alt." -Ja.
Du ville bare ikke høre.
"Sånn er dette livet. Han må bort. Sånn er det."
Utrolig.
Men han sa aldri: "Han må bort".
-Man bare ser... -Sa aldri et ord.
"Det er hva det er. Si det til ham."
Du må si det til ham.
Det er hva det er.
Hva det er?
Hva fikk deg til å bruke
-greiene med data og alder? -Datagreiene?
Da vi fikk manuskriptet måtte enkelte scener, tilbakeblikkene,
som for Bob var halve filmen, bli spilt av yngre skuespillere.
Jeg tenkte: "Hva skal jeg gjøre? Må jeg lære dem alt?"
Her trenger jeg ikke det.
Det handler om adferd. Hvordan du sitter og står. Hvordan du hilser på noen,
hvordan man beter seg i en samtale.
Vi filmet i Taiwan, og Pablo fra ILM kom til meg.
Han sa: "Jeg jobber med en greie som gjør folk yngre på film."
Jeg sa: "Jeg har hørt om det. Jeg vet dere gjør det i Star Wars.
Dere gjør det i andre effektfilmer."
-Ja. -Han sa:
Dette blir første gangen det gjøres."
Jeg sa: "Vent litt.
Det er en god idé. Det eneste er at hvis dere,
eller andre, skal spille scenene i en slik film
og dere har tennisballer i ansiktet..."
Skjønner du, Joe?
-Ja. -Jeg tror man mister...
-Det er vanskelig... -Seriøst.
-Det er vanskelig fordi... -Det er det.
Ta det på hvem som helst,
-og be dem holde tale. -Ja.
De viste det til meg, og det var som en avansert maskin.
Det var massevis av utstyr. Jeg sa: "De er nødt til å se hverandre.
Kom tilbake når du ikke bruker tennisballer."
Og han kom tilbake. Han var jo der uansett.
-Ja. -Men han kom tilbake og sa:
"Jeg har gjort markørene usynlige."
Ja.
"Det krever tre linser på hvert kamera."
Ja, det var mange kamera. Måtte jobbe foran ni millioner kamera.
Vi liker å bruke to kamera når vi jobber,
-hele tiden. -Vi brukte to kamera...
Og med alt det andre i tillegg, var det galskap.
Det var nytt for meg.
-Meg også. -De lærte meg opp.
Jeg snakker ikke om markørene, jeg snakker om
å jobbe med to kamera og sånne ting.
Jeg lærte mye om det av deg og Bob,
og så kommer han med alt dette, og sier:
"Ikke se i kamera", og jeg sier: "Hvilket?"
-Det er tolv kamera her. -Og tre linser på hvert.
"Hvilken linse?" Vi sier: "Du ser i linsen."
Jeg husker at jeg gikk ned gangen under et opptak, og du sa:
"Du kikker rundt deg." Jeg sa: "Jeg vet ikke hvor jeg skal se.
Jeg vil ikke se i noen av linsene."
Da jeg gikk foran kamera, så jeg problemet.
Det kan være vanskelig å gå foran skjermen.
-Jeg mener... -Man går.
Man sier: "Går jeg rett?"
Du går mot kamera, og vil ikke se i linsen.
-Hvilken linse? -Jeg sa: "Ok."
Det var utrolig. Jeg fikk sjokk da jeg så Joe
-i studioet til Lucas. -I Skywalker?
Ja, han fortalte om det.
Han viste meg mange flotte ting fra nye filmer, animerte ting.
Og de var utrolige.
Så sier han:
"Jeg vil vise deg litt av det vi gjør i The Irishman."
Og på skjermen...
Joe Pesci kom på skjermen.
Jeg tenkte: "Er det Joe? Er det gammel film av Joe?"
Det var noe i filmens essens som så ut som det var noe nytt.
-Ja. -Og jeg lurer på hvordan det...
Hva er forskjellen på dette og sminke?
Vi har akseptert enkelte sminkeutseender. Som Dustin Hoffman i Little Big Man.
Husker du? Dick Smith sminket ham gammel.
Alle så det var sminke, men de visste det var Dustin, at det var karakteren.
Så var det John Hurt i Elefantmannen.
-Ja. -Ok.
Han er der inne et sted.
-Ja. -Han er der inne.
Så hva er forskjellen når man kan ta noe og forme det,
gjenskape det, kanskje ikke gjenskape helt, men...
-Man kan bruke CGI som sminke. -Ja.
-Det var vendepunktet. -Ja. Det var det store.
Og disse gutta gjorde det på en slik måte...
Ja, det var litt forvirrende med kameraene og linsene,
men da vi kom forbi det, da jeg fant ut hvor dere skulle se,
var det et eksperiment som var verdt det. Det er dit det er på vei.
-Vil du være en del av denne kampen? -Ja, sir.
-Vil du være en del av denne historien? -Ja, det vil jeg.
Jeg er tilgjengelig uansett hva.
Det var viktig at han minnet oss på i ulike aldre:
-"Du må stå rakere nå." -Herregud, ja.
"I denne scenen må du snakke litt fortere, litt høyere.
Du snakket annerledes på den tiden. Når du blir eldre, senker du farten."
-Det er rart. -Ja, det var mange ting.
-Ja. -Ham også,
-maste alltid om noe. -Hele tiden.
Første dag jeg filmet Al... Våre veier har aldri krysset hverandre.
Vi har aldri jobbet med en film sammen. Nå skulle vi det.
Det er første dagen,
han spiller Hoffa, og de ser på at Kennedy vinner valget.
Han hater dem.
"Den jævla Kennedy-familien". Han reiser seg. Familien er der.
-Jimmy, barna. -Alle jævla problemene
-han har laget allerede. -Jimmy.
Jeg må gå. Jeg kan ikke se på dette.
Ok, Jimmy.
Det var første gang vi jobbet sammen, så...
Han reiste seg, og det var bra. Dialogen var bra.
Han sa: "Jeg går ut av rommet. Ha det."
Han går ut. Jeg sier: "Bra, la oss ta det én gang til."
Han gjør det igjen, og så kom Rodrigo og David Webb til meg, og...
De sa: "Han er 49 år i denne scenen."
Jeg sa: "Hva er i veien?" De sa: "Han er... treg.
Han reiser seg sakte." Jeg sa: "Si det til ham, du."
"Nei, du må si det."
"Det er første dagen vi jobber sammen."
Så jeg gikk bort og sa: "Al,
han er 49 år her.
Så når du reiser deg fra stolen, må det være mer...
Du må storme inn på kjøkkenet. Du kan ikke bli i rommet, ok?"
-Jeg spilte en 51-åring. -Ja, neste tagning ropte han:
"Femtito, 65." Vi klarte det til slutt.
-Viktig å være bevisst på holdningen. -Stemmer.
-Ja. -Å strekke seg ut, alt.
Det er en scene hvor jeg går ned trappen.
Jeg går ned to eller tre trinn, jeg gikk ned, så kom Gary bort.
"Du må være litt kvikkere. Litt mer..."
-Det husker jeg. -Han sa: "La meg vise deg."
Og han gjorde det. Han hadde rett, jeg måtte...
...trippe ned trinnene, ikke slik jeg gjorde det.
Men hva er forskjellen mellom det, og å si:
"Du er Richard III, du må bevege deg slik."
-Ikke sant? -Alt er skuespill.
Hele kroppen må spille. Det er utrolig.
Man må mene det.
Ingen sa det til deg da du spilte Richard III.
Nei, jeg vil spille Richard på nytt.
Du gjorde det av deg selv.
Man prøver å sette sammen hele filmen i hodet.
Jeg glemmer hva dere går gjennom som skuespillere.
Jeg glemmer det og forventer...
"Kan du ta det på nytt?" De sier: "Fyren har nettopp..."
Og så...
I denne filmen måtte vi tenke på det, og da spesielt tidsbruken, og...
...hvordan vi utnyttet...
-Vi gikk ofte i lunsjtiden. -Ja.
Slik at vi samlet energi til en spesifikk tid på dagen.
Kan de gjøre noe med det? For eksempel,
hvis det ikke fungerte helt, og vi så ut som 65
-i stedet for 50. -Ja.
Men skuespillet kan ikke reddes.
Nei. Vi kan ikke fikse det. Beklager.
-Vi lever i håpet. -Jeg vet det.
-Kanskje vi kan fikse ryggen litt. -Jeg er gammel. Ikke plag meg.
-Det må være subtilt. -Jeg trodde jeg var ferdig med dette.
Intensjonen var å lage det så bra det kunne bli.
Topp moderne.
-Ja. -Det var tanken.
Man merker det ikke.
-Det er så rart. -Det er greia.
Da jeg så Joe, la jeg ikke merke til det. Jeg sa bare: "Det er Joe.
Har de fått tak i gamle opptak av ham?"
Det ville vært interessant å sammenligne med andre bilder.
Ja.
Hvem andre gjøres dette med?
-Det er flere i scenene. -Bare dere tre.
-Bare oss tre? -Bare oss.
Det var andre som brukte sminke
-til en viss grad. -Ja.
På bilder fra 1983,
-har dere en gjeng med dere. -Ja.
Kanskje det mangler én. En annen tok hans plass.
Du har kona di, Jo, med deg.
Han er veldig opptatt av slikt.
Jeg husker da vi lagde Den rasende oksen.
I arenaen stoppet han filmingen og sa:
"Det er en fyr der oppe som har en klokke som ikke er tidsriktig."
-Det var så tydelig. -Ja.
-For hvem? -Jeg bare visste at det var det.
På den tiden kunne man ikke fikse det digitalt.
Det er det jeg mener. Selv her...
Jeg er sikker på at,
selv når vi endret alder
og folkene rundt oss, så hadde han oversikt.
I tillegg til filmens kraft og hvordan den er utført,
det kunstneriske,
det tekniske,
kommer den til å påvirke karrierer...
-...og andre skuespillere. -Det tror jeg.
Vi kan drive med dette i 30 år til nå.
Beklager, Joe.
Jeg tror ikke det, Bob.
Men det er sant.
Ikke tenk på det engang, Frank.
-Jeg holder ikke kjeft... -Jeg vet det.
...for noen.
-Du og jeg vet det. -Det vet jeg du gjør.
De vet ikke det.
Det er slik jeg er, og det skal jeg fortsette med.
For min egen del, nå som jeg blir eldre,
setter jeg mye større pris på alle rundt bordet.
Ja, det er...
Jeg setter pris på det du gjør.
Disse dro meg opp av rennesteinen.
-Ja. -Fikk meg tilbake.
Jeg setter større pris på alt.
Jeg ser alt på en annen måte også.
Det er enda en grunn til å jobbe mer.
-På mange måter... -Det skjedde med denne.
Det skjedde da vi bestemte oss,
og jeg så hans reaksjon da du presenterte historien til meg.
Den var sterk og emosjonell. Jeg sa: "Det må vi bruke."
Det er ekte. Jeg kan bruke det, så kan vi lage noe.
Hvor vil det ta oss? "Jeg vet ikke", sa jeg, "men jeg tror jeg vet."
Det handler om å bli eldre.
Jeg vet ikke. Folk er kanskje uenige når de ser filmen,
men man ser ting annerledes.
Synes du at du har blitt bedre med tiden, Marty?
I jobben din?
Ikke at du har blitt bedre...
Jeg skjønner hva du mener.
Jeg tror at jeg begynte å skjønne
at jeg har gjort mye opp gjennom,
og at jeg hadde en viss energi og tenkemåte i redigering, design,
redigeringssekvenser, og den slags ting.
I Den rasende oksen har du det, dialogscenene er satt,
og i alle action-scenene flyr kameraene overalt.
Jeg gjorde det.
Det var som om alt hadde et dokumentarisk uttrykk,
og det liker jeg.
-Ja. -Men i tillegg til det,
lager du en atmosfære i hele filmen.
Man får en følelse. Du har gjort det siden På skyggesiden.
Ja.
Jeg så den mange år senere,
og jeg sa: "Han gjenskaper følelsen av nabolaget
og karakterene på en utmerket måte.
Han har gjort det i alle jævla filmene han har laget.
Han må vite hva han gjør."
Det er derfor jeg spør om du synes du er blitt flinkere til det?
-Nei, jeg tror det er destillert nå. -Du tviler ikke.
Det er et halvnært bilde og et nærbilde.
-Det er ufattelig for meg. -Det er alt.
Poenget er at man blir...
Det er rart,
når jeg står ovenfor utfordringen med en fortellerstemme i en film,
vet jeg ofte ikke.
Jeg må lære alt på nytt for hver film.
I alle scener må man lære på nytt.
Det er en slagmark, og du slåss mot deg selv.
Du virker mer selvsikker.
-Du har mer selvtillit. -Ja.
-Du vet hva du vil. -Jeg tror jeg er mer...
Vi kjørte på med Hugo i 3D. Det var veldig gøy.
Nå handlet det mer om det essensielle. Det essensielle er karakterene
-i filmen og den verdenen. -Ja.
Det spiller ingen rolle om de sitter i denne båsen eller i bilen.
Disse gutta kan gjøre det de gjør overalt.
Det er en anonymitet rundt dem,
men de er den drivende kraften. En tragisk kraft.
Det er veldig...
Jeg måtte unngå å komme i veien for det.
Ja.
Noen er kanskje uenige, men det var det jeg gjorde.
Og for hver film man lager, lærer man noe nytt.
Tekst: S. Alstad